I hjärtat av Sahara verkar nationsgränserna rätt futtiga.
Jag befinner mig i ingenmansland mellan Niger och Algeriet.
Det här metallskrotet märker ut gränsen-
-mellan två av Saharas största länder.
Det är ett verkligt antiklimax. Bara lite klotter i betongen.
Det liknar en gravsten, och det är ganska passande-
-för denna gudsförgätna plats, genomkorsad av banditer-
-känns som en gravplats.
Ingen idé att vänta på tullen. Hej då, Niger. - Hej, Algeriet.
Dags att se sig omkring.
Algeriet, världens tionde största land, är till 80 procent öken.
Som många har upplevt, är det ett överlevnadstest att köra bil här.
Den mjuka sanden är förrädisk och hettan intensiv.
Ett motorstopp kan vara dödligt.
Vägen från Nigers gräns mot Algeriet-
-är kantad med solblekta kvarlevor efter bilar som korsat Sahara-
-men aldrig kommit fram.
Det är så skoningslöst och dystert att ett smärre problem-
-som bensinstopp eller motorproblem blir en fråga om liv eller död.
Här försvann Mark Thatcher, som återfanns efter ett stort pådrag.
Andra har inte haft samma tur. Deras misstag har kostat dem livet.
Öknen gör konstiga saker med ens sinnen.
De skuggiga klipporna och svala sjöarna visar sig vara hägringar-
-och inget annat än synvillor.
Den här ätliga icke-hägringen av färska tomater-
-och inte så färsk tonfisk är nog så verklig-
-men den får sällskap av en ganska märklig slump.
Jag sitter i ödemarken och skriver dagbok-
-när jag råkar på en annan engelsman i Algeriet.
Eller snarare är det så att den stackaren råkar på oss.
Nummerplåten antyder att bilen tillhör Tom Sheppard-
-och nej, det är ingen hägring.
Tom Sheppard är en legend här. Han är 68 år, f.d. testpilot i RAF-
-och reser i öknen, skriver, fotograferar-
-och ägnar mycket tid åt att undvika folk.
Jag är ute på egen hand. Jag kommer norrifrån, från Tunisien.
Jag kör omkring längs de gamla franska lederna.
Vad äter du när du reser omkring ensam?
Jag fyllde år i förrgår, och då åt jag nåt alldeles extra.
Kött och grönsaker, kyld grapefrukt med en fuktig handduk runt.
Den torra luften gör att vattnet dunstar, så att frukten blir sval.
Vad kan man mer begära?
-Är ensamheten jobbig? -Det har varit väldigt ensamt.
Den senaste etappen körde jag i 8 dagar utan att träffa en människa.
Det hade jag inte förväntat mig.
-Tycker du att det är jobbigt? -Nej, det är så vackert här.
Varje morgon tror man att alla bilder som kan tas är tagna-
-men plötsligt vaknar man och är lika överväldigad.
Så har jag känt inför öknen i 40 år.
-Har du rest i Sahara i 40 år? -Ja, på ett eller annat sätt.
Det här är den trettonde gången jag besöker Algeriet.
Vi ska precis äta lunch. Vill du göra oss sällskap?
Det var snällt av er, men jag måste nog åka vidare.
Man kan inte annat än imponeras av den som lyckas vara jäktad här.
Det kanske var tonfisken...
Tom kör söderut, men vi kör norrut mot de märkliga Ahaggarbergen-
-ett av Saharas mest bisarra landskap.
Det är som att köra bland skulpturer.
De utdöda vulkanerna skapar en vy av klippor, spiror och spetsar.
De här topparna är unga, och märkta av sin våldsamma födelse.
Tuaregerna kallar området Atacor. Det låter som ur "Sagan om ringen".
Nästa morgon ser jag soluppgången från en 3 000 meter hög bergstopp.
P.g.a. inbördeskriget blir Ahaggarmassivet sällan besökt-
-vilket gör dess skönhet än mer slående.
I vårt sovrum är det dags att packa.
Vår nyfunna sinnesfrid ska få ett abrupt slut.
Det här är Algeriets andra sida: En modern, självständig republik-
-i desperat kamp för att frigöra sig från radikala islamister.
Men flygbolag och dagstidningar döljer inte spänningarna-
-eller det faktum att de moderna bekvämligheterna betalas med tur.
Det här är Algeriets svar på Aladdins grotta: Olja och naturgas-
-som står för 90 procent av landets exportinkomster.
De har bekostat bevakade städer i ödemarken, som Hassi Massoud.
För 45 år sen fanns bara öken här. Förvandlingen är otrolig.
Elektriska pumpar arbetar dygnet runt-
-för att pumpa vatten från källor hundratals meter under Sahara.
Resultatet är en oas-
-och den oerhörda illusionen att vi inte befinner oss i öknen.
Det påminner om en fransk småstad, och om fransk landsbygd.
Boskapen skiljer sig från sina magra släktingar i Mali och Niger.
Det visar vad man kan göra med lite vilja-
-och en oljeindustri som stöd.
Några kilometer från den plats där oljan hittades-
-finns en annan gräns.
Och på andra sidan: Ett ännu rikare land.
Shukran.
Det här ensamma trädet utgör gränsen mellan Algeriet och Libyen.
En av världens mest storslagna gränser, och en av de vänligaste.
Folk från Algeriet och Libyen-
-slår sig ner under trädet och dricker te.
Jag vill inte åka härifrån, men det måste vi tyvärr.
Vi ska ta oss över gränsen mot Libyens sanddyner.
I Libyen, liksom i Algeriet, bor de flesta längs kusten.
Det var svårt att få filmtillstånd här. Jag vill inte missa en minut.
En minut, kanske.
Det här verkar bli en av mitt livs längsta bussturer.
I Libyen verkar det vara gott om pengar, men ont om människor.
De har världens tredje största oljetillgångar-
-och en befolkning som är mindre än Londons.
I Benghazi, Libyens andra stad, ser man historiens epoker.
En moské står bredvid ett italienskt palats-
-som nu hyser en av de kommittéer som leder Libyens socialiststyre.
I över 30 år har Libyen isolerat sig från västvärlden.
För 2 000 år sen var Libyen en integrerad del av Europa.
Greker och romare drogs till den bördiga jorden-
-mellan havet och öknen.
För 1 700 år sen led man ingen brist på vatten här.
Då var det här Roms kornbod, rikt nog av vete- och ojleexport-
-för att kunna bygga Nordafrikas mest praktfulla stad: Leptis Magna.
Det inger fortfarande känslan av Romarrikets råstyrka.
Salarna byggdes av Septimius Severus-
-en afrikan som blev romersk kejsare och dog i norra England.
Inte bara Septimius hamnade i England.
1827 skickade Tripolis härskare 35 pelare och andra smådelar-
-som present till George IV.
En bit av Leptis Magna återfinns vid motorvägen nära Virginia Water.
Amfiteatern vid Leptis Magna lär ha Nordafrikas bästa akustik.
Det finns bara ett sätt att ta reda på det.
Gå av scenen!
Trots att Libyerna är generösa får jag känslan av-
-att de är misstänksamma mot folk med kameror.
Det kan man däremot inte säga om folket på nästa destination.
150 km från den libyska gränsen-
-befinner vi oss i ett förtorkat månlandskap i södra Tunisien.
Det är så förtorkat och oinbjudande här-
-att folk har bott i grottor under marken i 700 år.
Den här platsen känner jag faktiskt till.
Jag blev korsfäst här för 23 år sen, i "Life of Brian".
Jag har alltid velat åka tillbaka, för det är en oförglömlig plats.
Få kan säga att de har åkt tillbaka till platsen där de blev korsfästa.
Nu vill jag se hur det ser ut.
Korsen är borta, men annars är El Hadej sig likt.
Byn är underjordisk, och trots att myndigheterna vill flytta folket-
-finns de som av tradition föredrar att leva under markytan.
Den äldre generationen troglodyter ser inga skäl till att flytta.
En lösning är att slå mynt av folks nyfikenhet och öppna hotell.
Bonjour. Salaam aleikum.
Jag heter Michael. Det är vackert här.
-Är det ert hem? -Ja.
Det är väldigt stilla och avskiljt från världen.
Har ni ett rum ledigt? Då tittar jag gärna på det.
Här inne? Merci. Après vous.
Min värd ville gärna påpeka klokheten i att bo i underjorden.
Grottorna är varma på vintern och svala på sommaren.
Jag tror att teet är färdigt. Ja, det är det.
Min arabiska är begränsad, så jag upprepar det enda ord jag kan.
Shukran. Shukran. Shukran.
Shukran. Shukran.
Den enda arabiska jag kan. Jag tar några nötter.
Tack. Det som aldrig förändras när man reser i Sahara är teet-
-och tillagningsmetoden. Det är samma i varje land...
...från Marocko och Mali till Mauretanien och Tunisien.
Gott. Tack. Shukran.
I södra Tunisien, där öknen möter havet, ligger ön Djerba-
-där man också håller sig fast vid traditionerna.
I deras fall gäller det bläckfiskfångst i grekiska urnor.
Fiskarna är klädda i högsta mode, men tekniken är förromersk.
Urnorna hängs fast på en lina och mellan november och mars-
-kryper bläckfiskarna lydigt in i dem.
Där har vi en.
Det var en.
Tillbaka i lådan med dig.
De kryper omkring överallt.
Det var två. En av dem kravlar sig upp längs mitt ben.
Ner med dig.
Tack. Så där.
Jag är dålig på bläckfiskbrottning, men jag lär mig.
Jösses. En till?
Att få upp dem ur havet är enkelt. Det är värre att hålla dem ombord.
Det är sorgligt, för de tycker om att flytta in i de här små urnorna.
Det är en symbios mellan bläckfisken och urnan.
Och vi sliter ut dem. Det här vill jag inte ägna mig åt längre.
Tack. Jag ska starta en räddningsaktion för bläckfiskar.
Turismen är den största inkomstkällan här.
Jag går runt i souken med El Hajj, som har en av stans bästa butiker.
När han var barn fanns inga turister-
-men nu står de för 70-80 procent av hans omsättning.
För turismen några negativa sidor med sig också?
Naturligtvis. Den har gett oss pengar-
-men vi har fått andra problem i stället.
Vi har många unga som...
De praktiserar inte sin religion och...
-...springer efter... -Är de förförda av pengarna?
Ja, precis. Jag vet inte hur jag ska säga det.
Vi har sexturism här. Äldre damer kommer hit för att hitta unga män.
Det är förstås inte bra, utan en av nackdelarna.
Det dyker också upp homosexuella.
Om man går till stranden-
-så ser man folk som står och väntar på en äldre dam.
Och många unga vill inte arbeta-
-för de har nån tyska eller så... Jag vill inte prata om det.
Äldre damer har lämnat sina män, eller också är de ogifta.
De kommer för att hitta en ung man som de betalar för.
Det är en av nackdelarna med turismen.
Men i Tunisien finns ingen olja-
-så de måste satsa på turismen.
Och romarna har hjälpt till.
Vid El Jem byggde de sin tredje största amfiteater nånsin.
Och vid Douga står templen ovanför en bordell-
-och bredvid finns ett riktigt mästerverk vad gäller rörmokeri.
Romarna skämdes inte för sina kroppsfunktioner.
Det här är en offentlig toalett, bokstavligt talat.
Här finns det tolv toaletter i en allmän inrättning.
De kallades furaci, och man betalade en aes-
-för att få komma in.
Här satt de och diskuterade vädret, nyheter-
-politik, skådespeleri, livet, byggnadskonsten, matsmältningen...
Här nere rann det vatten, så att man kunde tvätta händerna.
Man för upp handen mellan benen och tvättar sig.
Det fungerar utmärkt. Men det fanns bara kallvatten.
Men, jag menar...
Romarna var rätt civiliserade vad gällde hygien.
Men även fenicier, turkar, greker och normander-
-har bidragit till Tunisiens rika etniska blandning.
Mest inflytande hade araberna. Ett av deras monument finns i Monastir.
Lokalbefolkningen talar fortfarande om när Monty Python filmade här.
Det här var en bekväm del av inspelningen.
Vi slapp hänga på kors här i Monastir.
Det här är Rebatborgen, som är ca 1 300 år gammal.
Här spelades de flesta av scenerna i "Life of Brian" in.
Jag försöker minnas, men det ser väldigt prydligt ut nu.
Ja, nu börjar jag komma ihåg det. Steningen spelades in här.
Kvinnorna fick inte lov att delta i steningarna-
-så vi spelade kvinnor med skägg.
Vem kastade den?
Nå? Vem var det?
Han! Han!
-Var det du? -Ja. Du sa "Jehova".
Nu minns jag tydligt. Graham Chapman sprang upp i det tornet.
När han kom högst upp räddades han märkligt nog av ett flygande tefat.
Vi måste ha invaderat stället helt under två månader.
Precis ovanför de gående flickorna-
-tror jag att vi satte upp pelare-
-där Pontius Pilatus sa "Släpp Vodevick!"
"Han är den högste i Vomavviket". Det var där uppe.
Det är svårt att se, för vi satte dit pelare och flaggor och sånt.
Men jag har för mig att jag kom ut där.
Jevusalems folk!
Vom äv ev vän!
Det var ett märkligt och rörande ögonblick-
-när Roms makt utmanades för att folk skrattade åt den.
Det var gripande, tyckte jag.
Då kunde han inget göra. Skratt är ett väldigt bra vapen.
Det används inte tillräckligt ofta, men när folk skrek av skratt-
-så blev han vevkligt, vevkligt avg-
-och gjovde sig löjlig.
Tystnad!
Denne man kväver stödtvupper!
Han är högst i Vomavviket!
Längs kusten ligger Sousse, som också var en inspelningsplats.
I dag ger den ett behärskat intryck.
Jag minns gatorna som livliga, men nu är det dödstyst här.
På torget stänger de redan butikerna för dagen.
Det visar sig vara ramadan som börjar-
-den månad då muslimerna ska fasta så länge solen är uppe.
Godisbutikerna går strålande när folk handlar inför nattens fest.
Det s'gs att folk går upp i vikt under ramadan. Det kan man förstå.
Tunisien ser sig som sekulärt och utåtriktat.
Det är det enda muslimska land där man inte måste fasta.
Men de flesta gör det ändå. Jag och Moes besöker ett kafé-
-för att se hur invånarna utnyttjar de mörka timmarna.
Moes beställer en shisha, d.v.s. en cigarett stor som en dammsugare.
Den honungssmakande tobaken hettas upp, och vattnet kyler röken.
-Vill du prova? -Ja, okej.
-Avslappnande. Röker du vanligtvis? -Ja, ibland.
Särskilt under ramadan. När folk har ätit-
-vill de ta det lugnt med en kopp te och lite shisha.
-Får man röka på dagen? -Nej, inte alls.
Man får inte dricka vatten och inte röka. Inget i munnen.
-Det var strängt. -Bara luft.
Vad är det som är jobbigast att avhålla sig ifrån?
-Vatten, mat eller att röka? -För mig vatten, för andra mat.
Det beror på vem man är. För en del är rökningen det värsta.
Det är svårt för vissa att avhålla sig från att röka i tolv timmar.
-Blir folk på dåligt humör? -Vissa, men inte andra.
Vissa är på dåligt humör oavsett om det är ramadan eller ej.
De säger att de är griniga för att det är ramadan. Men så är det inte.
-Är det deras ursäkt? -Ja, just det.
Förutom araberna stannade de flesta innan de nådde Sahara.
Romarna tog sig aldrig över öknen, och ett imperium föredrog havet.
Det var kartagerna, och de hade sitt maktcentrum här.
Tågstationen heter faktiskt Kartago.
Här börjar förhoppningsvis min resa till Algeriet.
Det här är ett lokaltåg som går till Tunis Nord, centralstationen.
Därifrån ska jag ta Trans-Maghreb Express. - Ursäkta, jag arbetar.
Jag tar Trans-Maghreb Express till Alger.
Stationerna är intressanta.
Kartago Amilcar, Kartago Residence, Kartago Hannibal.
Kartago Deermi, Kartago Bursa. Fem Kartagostationer.
Oavsett vad romarna tror så är Kartago inte förstört.
När romarna lämnade Kartago var de så trötta på kartagerna-
-att de strödde salt på fälten så att inget kunde växa där mer.
Från centralstationen i Tunis verkar resan över Nordafrika enkel-
-ombord på Trans-Maghreb Express.
"Maghreb" betyder "solnedgångens land", d.v.s. landet i väster.
Men problemen tornar upp sig.
Tunisien är internationellt, utåtriktat och relativt stabilt.
Men Algeriet har plågats av en våldsspiral ända sedan 1992.
Vid första anblicken verkar Alger vara en vanlig, modern stad.
Tågen går i tid, det finns inga bärare på stationen-
-och mitt hotell, Al Jazir, är ganska flott.
Det hette tidigare St George och byggdes på 1880-talet-
-för att inhysa viktorianer-
-som lockades hit av det hälsosamma klimatet.
Nu lockas ingen hit längre.
Jag kan inte ens lämna hotellet utan livvakt.
Ute på gatan kunde man tro att man var i Lyon eller Marseille.
Under 100 år behandlades Algeriet som en del av själva Frankrike.
Så självständightsrörelsen mötte större motstånd här-
-än i resten av Nordafrika.
Journalisten Said Shitour är stolt över sitt folks kamp.
Han ska visa mig motståndets centrum-
-i Algers gamla stadsdel - kasbahn.
I kasbahn är våldsamma protester vanliga, så den lokala polisen-
-har spärrat av området inför vårt besök.
De har lyckats så till den milda grad att det är helt folktomt.
Den enda vi ser är polis som omgrupperar sig.
Men de kan inte hålla andarna efter döda hjältar borta.
Ali Lapointe var med i motståndsrörelsen mot fransmännen.
Han var med i "Slaget om Alger". Bodde han här?
Ja, med sina vänner Hasib Bouganwali-
-och alla andra frihetskämpar.
Han var en av hjältarna i slaget om Alger.
Hade motståndsrörelsen sitt centrum här?
Det var nog svårt för fransmännen att få ut revolutionärerna.
Ja, för husen ligger tätt.
Folk kan hoppa mellan taken.
Det här är en minnesplakett för Ali Lapointe.
Vad står det?
Den 8 oktober 1957-
-tillbringade Ali Lapointe och hans kamrater-
-hela dagen i motstånd mot fransmännen.
Till sist bestämde sig armén för att spränga huset.
Men de gav inte upp, och så dog han.
Här är scenen i filmen där de har fått en timmes chans på sig.
-Sen sprängde de huset. -Ja, det gjorde de.
Vad åstadkom Ali Lapointe och de andra?
Frihet och självständighet för oss efter 1962.
Det här blev ett utbildningscentrum för flickor i kasbahn-
-där de får lära sig att laga god couscous.
Couscous? Lite stilbrott, kanske...
Kasbahljuden vaknar till liv. Det är nåt på gång.
Jag börjar glömma vakterna och ha trevligt.
De här trånga gränderna har mycket karaktär.
-En rolig flicka. -Ja.
Said visar kasbahns gömda skatter, som Sidi Abdel Rahmans moské.
Han levde på 1400-talet och är stans skyddshelgon.
Ett besök vid hans grav lär vara bra för kvinnor.
Nästa morgon är det dags att lämna Alger, "den vita staden".
Det går ett tåg västerut mot Oran, men det lär vara farligt-
-så jag frågar om råd.
-Är det säkert att resa med tåg? -Vi har vakter. Det är lugnt.
Det är ingen fara att åka tåg, vare sig till Oran eller Constantine.
-Vi har vakter, inga problem. -Det låter bra.
Du pratar bra engelska. Får ni järnvägsanställda lära er det?
Det är min skolengelska.
Och när vi tycker om ett språk övar vi mycket på det.
-Vad är ditt jobb här? -Jag är stationsmästare.
Inte stationsmästarinna?
Jag är den första kvinnan i Algeriet på min post.
-Det är väldigt rent här. -Ja.
Vi har ju en kvinnlig stationsmästare...
Och vi har en polis som följer efter.
Tåget ska avgå. Det är dags att ta farväl av Said-
-som trots alla varningar har visat hur välkomnande Alger kan vara.
-Trevlig resa, Michael. -Tack. Jag har haft så roligt.
-Vi ses snart. -Insha'allah. Hej då.
Allt känns normalt, men i Algeriet ska man inte låta sig luras.
Linjen Alger-Oran är ökänd, och jag får inte resa utan skydd.
Har ni haft säkerhetsproblem här?
Ja, de senaste tio åren.
Det här området söder om Alger-
-är känt som "Dödens triangel".
Vi närmar oss Blida-
-och det här har varit världens mest bombade järnvägslinje-
-de senaste tio åren.
Hur går det till? Anfaller de tågen?
Det här tåget har blivit bombat. Folk har också kommit ombord-
-och dragit i nödbromsarna, så dem har man tagit bort.
Varför tog de bara bort dem?
Terroristgruppernas kumpaner-
-steg ombord och låtsades vara passagerare.
De drog i nödbromsen vid en viss plats-
-och då steg terroristerna på och utförde bestialiska handlingar.
-Har de dödat folk? -Ja, det har de.
Under fruktansvärda omständigheter.
Men de senaste åren är säkerheten hög här.
Nu är riskerna inte alls lika stora.
Det säger de, åtminstone.
Men få utlänningar reser här?
Nej. Såvitt jag vet är du den förste utlänning som reser här-
-på tio år.
Hittills har det gått bra. Tåget avgick i tid, och folk är snälla.
Och vi verkar resa genom en jordbruksbygd.
Man kan inte tro att det är några problem här.
Alla är så vänliga. Visst, vi har blivit vaktade av dig och andra-
-...men det känns inte fientligt. -Nej, inte vad gäller allmänheten.
De är gästfria, som du säkert själv har sett.
Till och med i det våldsutsatta Schlef känns det som vardag.
Men under tio år av terrorism och motangrepp-
-har 100 000 människor dödats.
Nåt som man inte ser på resan är alla beväpnade vakter.
Säkerheten är hög, både i Alger-
-och i Schlef, där vi stannade.
När det var vaktavlösning kom arton poliser med AK-47:or ombord-
-för att ta se efter oss. Men de vill inte bli filmade.
Tåget är proppfullt med vakter som tar hand om oss.
Bonjour. Merci.
Merci. Merci.
Det här tåget kallades tidigare för Alger-Casablanca-expressen.
Men spänningar mellan Algeriet och Marocko-
-har lett till att gränsen stängts. Nu är tågets slutstation Oran.
Nu får armén åka hem. Jag är nån annans ansvar.
-Vilken fin station. -Ja. Morisk.
-Är Oran en viktig stad? -Ja, Algeriets andra stad.
-Ska vi ner hit nu? -Ja, ner mot centrum.
Oran, liksom Alger, är fullt av franska influenser.
Jungfrustatyerna, som ser ner från operahuset-
-delar torg med den arabiske nationalhjälten Abdel Qadir.
Förvirringen speglar mina egna känslor i slutet av resan.
Det här är resans sista stad.
Längre västerut kommer man inte i Algeriet.
Nu måste jag fundera på hur jag ska ta mig hem.
Jag lyckas undvika gränsen genom att ta färjan till Ceuta.
Därifrån är det enkelt att ta sig över sunden till Europa.
Ceuta är märkligt. En bit av Spanien längs Afrikas kust.
Marocko omger enklaven, och precis som Spanien vill ha Gibraltar-
-så vill Marocko gärna lägga vantarna på Ceuta.
Men Spanien vill inte släppa den. Detta fint bevarade monument-
-är en åminnelse av en spansk invasion av Marocko.
Spaniens närvaro gör Ceuta till en magnet för afrikanska flyktingar.
På en höjd ovanför stan ligger en av Fästning Europas utposter.
Det är en immigrantanstalt, byggd och driven av EU.
Det är ljust, rent och modernt här, men folk vill bara härifrån.
Det finns nästan 400 män, kvinnor och barn här-
-men bara 45 ansökningar har behandlats det senaste halvåret.
De intagna är rastlösa och desperata, men de ger inte upp.
Inte efter allt de har fått utstå för att ta sig hit.
-Varifrån kommer du? -Från Nigeria.
-Hur tog du dig hit? -Genom Saharaöknen.
-Med bil? -Nej, till fots.
Till fots genom Sahara? Hur lång tid tog det?
Det tog nästan ett år.
Hur kom du till Ceuta?
Jag tog mig genom Sahara och Marocko och hit.
Hur tog du dig hit från Marocko? Det här är ju en fästning.
Jag tog mig förbi taggtrådsstängslen.
Med fiskebåt.
-Jag kom med båt. -Och så kom du i land här?
Fick du betala nån för det?
Ja. Jag fick betala ungefär 1 500 för att komma hit.
-1 500 dollar? Amerikanska dollar? -Ja.
Där Gibraltar sund är som smalast är det bara 15 km till målet.
Jag har tur, för jag kan ta mig över med färja mitt på dagen.
Tusentals afrikaner betalar dyrt för nattliga resor i dåliga båtar.
Belinda Braithwaite bor där de stiger i land-
-och vet att många aldrig når Europa med livet i behåll.
De reser över när det är lugnt, på natten.
Men det kan plötsligt blåsa upp mitt i natten-
-när de har kommit halvvägs i sin överfulla båt, och ingen kan simma.
Och de har inga flytvästar. Båten kapsejsar-
-och alla hamnar i havet.
Har de nånting att navigera efter i natten?
De kommer alltid på natten, och det värsta är när det är dimma.
Vissa mindre nogräknade skeppare-
-ber dem hoppa i "200 meter från land"-
-när det snarare är 15 kilometer.
Då befinner sig stackarna på djupt vatten utan att kunna simma.
Tänk dig en gravid kvinna som slängs i. Hon har ingen chans.
När de väl kommer i land...
Den här båten måste ha kastats upp mot klipporna, av hålen att döma.
-Vad händer när de kommer i land? -Då sprids de snabbt.
De försvinner in i skogen.
Har de precis kommit ur båten eller vattnet är de förstås dyblöta.
De har ofta med sig plastpåsar...
Den verkar ha varit hopknuten för att hållas vattentät.
I dem har de torra kläder.
Här ser du kläderna som han har tagit av sig.
-Tar de av dem och byter om? -Skor och en vattenflaska.
-Nån från Marocko eller Mali... -Sen försöker han fly.
Ligger kläder utspridda överallt på sanddynerna?
I Gibraltar vajar flaggorna, och folk på dagsutflykt fyller gatorna.
Men jag känner nåt annorlunda. En doft av förräderi.
Ers excellens. Har jag tillåtelse att låsa fästningen, sir?
Efter nästan 300 år händer det otänkbara.
Storbritannien och Spanien diskuterar gemensamt styre.
-Vilka ska dit? -Nycklarna!
-Vems nycklar? -Drottning Elizabeths nycklar!
Framåt, drottning Elizabeths nycklar!
Ceremonin härstammar från när cita- dellets portar låstes varje kväll.
Ers excellens. Fästningen är säkrad. Allt är i sin ordning.
Men hur säkrad är fästningen?
Ceremonin känns symbolmättad. Det är mer än bara underhållning.
Måste Gibraltars portar låsas än en gång?
Först tänkte jag mig Gibraltar som en bro mellan Europa och Afrika.
Men i slutet av resan inser jag att Sahara-
-är bron mellan Afrika och Europa.
Det finns en fara i att bli besatt av säkerhet.
Fienden kanske står vid porten, men låser vi dem ute blir de fler.
Det bästa är nog att titta runt porten-
-och ta reda på mer, inte mindre, om hur andra folk lever.
För ett år sen trodde jag att Sahara var tomt.
Översättning: Malin Hedlund www.broadcasttext.com